Proč by škola neměla mít „svůj hlas“
Obsah dostupný jen pro předplatitele.
Přihlásit se můžete
zde.
Pokud nemáte předplatné, nebo vám vypršelo, objednat si ho můžete .
Mezi slova velice často užívaná v soudobém diskurzu patří také podstatné jméno hlas. Přikládá se mu značný význam, je potřeba najít svůj hlas, dát někomu hlas (ve smyslu nechat ho, aby se autenticky projevil), mít hlas a říct jím to svoje. Neprojevení může být důsledkem útisku nebo znakem selhání (hlas měl, nic jím neřekl, stanovisko nezaujal).
Je proto neobvyklé, když světově významná instituce dá najevo, že svůj hlas bude užívat v omezenější míře, než bylo zvykem. Tou institucí je americká Harvardova univerzita, dle různých tabulek ta nejprestižnější vysoká škola na světě. Harvard Corporation, jež ji řídí (není to ale v pravém smyslu slova korporace), nechala vypracovat zprávu o „institucionálním hlasu“ školy, dokument doporučuje, aby byl užíván střídměji, než bylo dosud zvykem.
Zní to jako podružná věc úředního charakteru, je ale docela důležitá. Odporuje představě univerzity jako angažované instituce, která má dávat najevo, že stojí na „správné straně historie“. Ta v západním a především anglosaském světě silně převládala. Mění to ale zkušenost s propalestinskými aktivisty, kteří na některých školách okupují nebo okupovali veřejná prostranství a bránili v přístupu do veřejných prostor lidem s – dle jejich názoru – nesprávnými názory anebo, ještě hůře, nesprávným etnickým původem. To vše ve svatém přesvědčení, že na to mají nezadatelné právo. Od loňského sedmého října vydal Harvard k válce na Blízkém východě několik prohlášení, k ničemu to zjevně nebylo.
České vysoké školy čas od času zaujímají stanoviska k významným světovým událostem, nemůžu říct, že by mi to dřív vadilo, přiznávám také, že to často byla stanoviska blízká těm mým. Postupem doby jsem ale změnil názor. Podobně jako autoři zprávy z Harvardu jsem došel k názoru, že mlčení školy jako instituce je důležité pro to, aby výměna názorů uvnitř školy byla svobodná a neomezovaná. Aby studenti i učitelé na školní půdě mohli debatovat skutečně volně a třeba i vášnivě, je lepší, když škola jako instituce zůstane zticha, nezanáší debatu tím, že na ni vrhne stín nějaké oficiální linie. Jiného názoru je akademický senát pražské FAMU, který minulý týden přijal následující usnesení: „AS FAMU se ztotožňuje s iniciativou studentstva FAMU o vyvěšení banneru nebo vlajky ,Ceasefire Now‘ na Lažanský palác vyzývající k ukončení bojů v Pásmu Gazy, které si za poslední měsíce vyžádaly mnoho civilních obětí a znemožnily dostatečnou humanitární pomoc v zasažené oblasti. Současně vyzývá k okamžitému propuštění všech rukojmí. A vyzýváme také ostatní senáty AMU, aby se k této výzvě připojily.“
Myslím, že by vedení školy téhle výzvě nemělo vycházet vstříc, byť je na dnešní poměry formulovaná vlastně zdrženlivě (i když na škole, kde se pracuje také se slovem, by jeden očekával schopnost vyjadřovat se méně neobratně). Ne proto, že by výzvy k příměří v Gaze na akademické půdě neměly zaznívat, že by se na akademické půdě neměly vést spory o politiku a neměla zaujímat stanoviska k ní. Škola jako instituce by se ale neměla ztotožňovat se slogany jedné či druhé strany, bez ohledu na to, jak velká část akademické obce je sdílí. Když už nic jiného, je to tak ohleduplnější vůči menšinám nesdílejících, což je snad argument, na který by i dnešní studentstvo mohlo slyšet.